Denikkapitana

Den pátý, máme hlad. Orkové nás odstřihly od zásob. Tuto věž musíme ubránit. Pokud tu budeme nadále zůstávat vydržíme, alespoň do dob než padnem hladem. Moralka upadá a já nemám sil jí pozvednout. Posily už nepřijdou a my jsme obklíčeni. Za chvíly začne svítat a Orkové na nás budou zase najíždět. NEvím jak dlouho ještě vydržíme. Přes den bojujem přes noc děláme šípy... Bojím se že začne padat vyčerpáním...

Den šestý, Arthura zabily. Ork se trefil a hozený oštěp prolítl otvorem pro naše kuše a přišpendlil ho na zeď. Začiná páchnout... ale nemůžeme ho vyhodit ven. Nedovedu si ani moc představit jak by jeho tělo orkové znesvětily. Prasata jedna zelená! Zabít je! Zabít je všechny!!...

Den desátý, Poslední vlny jsou početnější, pomalu nemám ani čas psát pro potřebu výroby šípů. Dochází nám ale snad vše. Železo, dřevo, jídlo dokonce i inkoust... toto je můj poslední Kalamář. Zítra promluvím k armádě. takhle nás akorát vyhladoví. Chci se obětovat, udělám orkům klamný cíl a ostatní se stáhnout zpátky do města.

Den jedenáctý, Byly jsme zrazeni! Mirthur se domníval že s orky lze vyjednávat... debil jeden... prozradil orkům můj plán výměnou za jeho svobodu... Orkové souhlasily a tak jim všechno vylklopil... doufám že to nabodnutí na kůl hodně bolelo... Došel mi inkou

/*dále je vše psáno krví* Den dvanáctý, orkové vrazily do věže, spolu s Martinem jsme poslední kdo přežily. Zamkly jsme se v vrchní komnatě věže... krvácím z břicha... čekáme na smrt, Martin prý vidí škvírou ve zdi na kuše spojenou armádu lidí... Buď blouzní nebo se mě snaží povzbudit... Je to můj jediný přítel a vložil bych do jeho rukou svůj život...

Den Třináctý, Jsem slabý... orkové jsou stále za brana i když Martin štastně sleduje škvírou okolí... slyším řev... ale slábne... je čím dál tím větší ticho a tma... nevidím co píšu... chce se mi spát... jen nezavírat oči... spát...