Lide



Stručná historie
Lidé nejsou původními obyvateli kontinentu - alespoň ne lidé Tarigarosu. Připluli zhruba před čtyřmi staletími ze západního kontinentu - vyhnanci, kteří prohráli občanskou válku(Známou jako Válka o Trůn). Válku, kde se nebojovalo jen o to, kdo usedne na trůn, ale i o svobodu náboženského vyznání.

Zatímco za dalekým mořem začalo vzkvétat a růst Impérium, vyhnanci se vylodili na pobřeží neznámé země. První osada, kterou lidé postavili ze dřeva zámořských lodé, se nacházela ve Velkých Pláních, lidé se zde poprvé setkali s nomády, bojovným národem původem z pouště, který si ale začal podmaňovat i Pláně. Nejprve byly vztahy relativně přátelské, ale postupně se nomádi obrátili proti přistěhovalcům (v jejcih jazyce "Táriq"). Lidé byli málo početní a prostředí jim nenabízelo moc zdrojů, nedokázali lépe zásobeným a početnějším nomádům čelit. Byli nuceni přestěhovat se a opustit své osady. I tedy přemístily se do přímé křižovatky různých biomů, vrchoviny jim nabízely pastevecké prostory, zatímco lesy dřevo pohodlí a klid. Uprostřed těchto biomů, je biom třetí který je lehkou kombinací obou, sem tam kopeček sem tam nížiny, díky mírným teplotním výkyvům byl nejlepším pro jejich farmy. Brzy ovšem zjistili, že nejsou jedinými obyvateli. Po prvních nedorozuměních s elfy z džungle vedl Rembert diplomatická jednání a podařilo se mu elfy upokojit a získat jejich svolení k pobytu.

Později se dozvěděli i o trpaslících z Vrchoviny, kteří cizince přijali vcelku přátelsky - a uzavřeli hned několik obchodů.

Období klidu bylo bohužel krátké, za dvacet let vpadly bojovné kmeny kočovníků do zemí lidí, elfů i trpaslíků. Nikdo neví, jak se to starému králi Rembertovi podařilo, ale přiměl elfy i trpaslíky k uzavření spojenectví proti nomádům. Spojenými silami tří národů byli nakonec odraženi a zaháni zpět do pouště. Porážka nomádů odstartovala novou éru, válka tři národy stmelila dohromady, pomohla alespoň zčásti překonat odpor elfů k trpaslíkům a přiměla staré národy aby se otevřely lidem. Elfové podstoupili část svého území lidem a někteří dokonce přicházeli mezi ně a učili je svým tradicím, dovednostem a znalostem přírody. Sblížení elfů a lidí nakoenc vedlo k tomu, že mnoho elfů začalo opouštět tradiční elfí společnost aby mohli žít s lidmi. Jen zázrak a moudrost elfí matriarchy tehdy zabránily občanské válce. Lesní elfové emigranty opovrhovali, ale lidé je přijali uctivě a s vděčností - doteď se elfům žijících mezi lidmi říká "vznešení elfové", jako památka vznešené a nezištné pomoci staršího lidu. Začalo období růstu, prosperity a budování nového Království. Lidská společnost byla ovlivněna elfy i trpaslíky, znovu se objevilo uctívaní starých božstev a čarodějové se toulali světěm svobodně...

Asi před rokem začali zvědové podávat znepokojivé zprávy - u pobřeží ostrova se objevily neznámé lodě. Pokusily se vplout do přístavů ze severní strany, ale jejich navigátoři zřejmě nevěděli o zrádných útesech a mělčinách, které takovou věc velkým lodím téměř znemožňují. Do jedné ztrotkotaly a příliv vyplavil trosky a lidská těla, ale i několik přeživších. Jak se brzy ukázalo, lodě patřily Impériu - a výslech zajatců potvrdil nejhroší obavy...Impérium si přišlo vzít Tarigaros silou. Za několik měsíců podali zvědové zprávy o tom, že na druhé straně ostrova, tam, kde stála kdysi První osada, přistály lodě Impéria a vzniklo několik pevností. Země duní pod okovanými botami vojáků a legie Impéria se dávají na pochod k severu...

Dospívání a cyklus života
Lidé jsou oproti trpaslíkům a elfům krátkověcí, ten kdo se dožije padesátky je považován za moudrého kmeta a ten, který se dožije sedmdesáti je jistě Bohy požehnaný.

Lidé z vesnic a oblastí na okraji civilizace mají tvrdý život, mladí musí dospět rychle. Není výjimkou, že podstupují obřady dospělosti a plní zkoušky, mnohdy už před patnáctým rokem života. Chlapci bývají připraveni v době, kdy dokáží jednou rukou udržet kovářské kladivo, dívky v době prvního krvácení.

Oproti tomu lidé z města už neprovozují staré rituály přechodu a dávné obyčeje, jejich život je klidnější a bez větších nebezpečí. Není u nich příliš velkou výjimkou, když se dívka vdává až po dvacátém roce nebo mladý muž žije u rodičů a v případě že jsou bohatí, žije rozmařilým a zahálčivým životem.

Způsob života
Lidé z vesnic, někdy též nazývaní "lidé z kraje" nebo "krajané", se živí tím, co jim příroda dává a umožňuje. V úrodnějších oblastech se věnují zemědělství, ve vyších polohách pastevectví a všude kde je dostatek zvěře a ryb i lovem a rybolovem. V zalesněných oblastech se lidé naučili chovat včely a využívat med nejen ke slazení, ale i k pálení silného nápoje - medoviny.

Lidé mimo města mají ve velké úctě lesní elfy a kněží Strašlivého vlka. Velký význam má cyklus ročních období, střídání jara, kdy vše roste a kvete v plné síle, teplého a suchého léta, deštivého podzimu a mírné zimy (Tarigaros leží u moře), kdy je vše živé spíše v útlumu a vyčkává příchodu jara, zemi pokrývá drobná jinovatka, lesy jsou plné mlhy a nepřestává mrholit.

Svá obydlí staví především ze dřeva a kamene, v místech, kde není dobrý kámen žijí v celodřevěných srubech. Vesnice, které si to mohou dovolit se často obklopují palisádou.

Lidé z měst žijí převážně z obchodu a řemesel, suroviny jako rudy, dřevo, kožešiny a kámen se dovážejí po celý rok. Každé větší město leží u moře nebo u řeky, takže má i zdroj ryb, některá mají za hradbami celé farmy a usedlosti, které v příznivých obdobích zásobují město. Pro lidi z města hraje příroda menší roli, spíše jí využívají, než aby žili v souladu. Je to právě vývoj měst, co dělá starosti lesním elfům - pokud to takhle půjde dál, možná už lidem nebude stačit to, co jim elfové dovolí.

Kultura
Lidé pocházejí z mnoha různých kmenů, které sjednotil až Rodbar Whitelion proti invazi spojených orčích kmenů. Přestože, více jak tisíc let společného vývoje lidskou kulturu stmelilo a spojilo, v různých skupinách se mohly udržet původní zvyky a obyčeje. Důkazem toho, že staré zvyky nebyly nikdy plně potlačeny je i existence starých božstev na Tarigarosu.

Lidé mají v roce mnoho slavností, které vycházejí z tradičního střídání ročních dob. Tyto svátky jsou čtyři, značí přechodová období mezi ročními dobami a každý je zasvěcen jednomu ze čtyř bohů.

Svátek Plodnosti a veselí, kde se snoubí jaro s létem je svátkem Paní měsíce Mysteiré. Lidé v noci zapalují ohně, veselí se, připravuje se hostina pod širým nebem a mladí lidé tančí kolem ohňů, přeskakují plápolající hranice. Je to svátek vrcholného jara a příchodu léta, mnohý mladý muž či dívka právě tady najde svou první lásku a stráví s ní noc pod hvězdami.

Svátek Úrody a hojnosti, kde vrcholí léto a pomalu předává vládu podzimu je svátkem Pána Slunce. Koná se hostina, která začíná polednem a končit musí před soumrakem. Lidé předkládají svým sousedům pokrmy a výrobky, obdarovávají své blízké dary. Je zvykem péct bochánky chleba, upečené z obilí, které se minulý rok vysušilo a uložilo a rovněž vázat nejlepší snopy z letošní úrody a ukládat je na příští rok.

Svátek Zesnulých, také lidově "Dušičky", je přechodem od podzimu k zimě, zasvěcen je Přadleně. Lidé navštěvují hroby, nosí zesnulým dary a obětiny, zapalují svíce a pokládají růže. Černí kněží a kněžky putují krajem a starají se o neklidné duše. Před soumrakem se musí všichni odebrat do svých obydlí, která ochrání větvičkamy z jmelí. A až do úsvitu nikdo nesmí ven. Noční krajinou se prohání Divoký hon, průvod nepokojných duchů, kteří mohou neopatrného živého odvléci s sebou do záhrobí...

Svátek Probouzení je příchodem Nového roku, dobou, kdy zima pozvolna opouští kraj a probouzí se příroda, je to svátek Vlka. Tradicí je Velký lov, kněží žehnají lovcům, kteří se samostatně vypravují do hlubin lesa aby ulovili Bílého jelena. Ten, který Bílého jelena skolí si vyslouží požehnání Strašlivého vlka a přinese své vesnici prosperitu. Je to také doba očisty, doba, kdy se má člověk zbavit svých slabých stránek a dát si předsevzetí na příští rok. V některých krajích se symbolizuje nořením se do ledové vody.

Významným svátkem je "Den Království", oslavuje se vznik sjednocené lidské říše a nastolení vlády rodu Whitelionů. Svátek se slaví především ve městech, ulice jsou vyzdobené prapory a vlajkami, konají se trhy a za úsvitu příštího dne se odehrává bitva. Muži se rozdělí na dva tábory podle losu, jedni se natřou zelenou barvou a představují orky, druzí představují sjednocené lidstvo. Boj je veden dřevěnými meči a holemi, někdy obalenými kůžemi a vede se do té doby, dokud jedna strana nepadá únavou. Tradičně, orkové prohrávají, protože na stranu lidí má kdokoliv povoleno přidat se i během bitvy, zatímco být orkem nikdo nechce. Pokud vyhrají orkové, je to považováno za zlé znamení, proto se i "orkové" snaží prohrát, takže bitva je spíš divadlem.

Posledním svátkem je "Den Nového domova", který připomíná lidem první dny příjezdu jejich předků na Tarigaros. V tento svátek se pracuje bez přestávek a bez oběda. Je zvykem se postit od úsvitu až do soumraku, kdy k večeři jediným povoleným jídlem jsou ryby, zvěřina a divoce rostoucí plody. V hlavním městě za soumraku pronáší Král projev městu a říši, na vesnicích a v menších městech místní vůdci a starostové, u vojenských posádek v pevnostech pak nejvyšší důstojník.

Náboženství (obecně)
Pán Slunce Aestas je už od dob Království považovaný za nejvyššího boha, je to pán jasného dne, slunce, ale i ohně. Sluneční svit dává plodinám růst a proto je uctíván i jako bůh úrody. Jeho světlo přináší osvícení a moudrost, je patronem vzdělanců a léčitelů. Zároveň je bohem stálosti a pořádku, Rytířský Řád Planoucího slunce se stará o jeho udržování a zároveň je štítem, který má chránit lid před jakýmkoliv nebezpečím a ohrožením. Kněží jsou především vzdělanci a rádci, nebo také léčitelé a "pastýři lidských duší".

Paní Měsíce Mysteiré je bohyní noci, tajemství a ženství, ale také nevyzpytatelnou paní počasí a vodního živlu. Je nestálá a krásná jako moře, ale tak jako moře dokáže být i strašlivá, když se rozhněvá. Její kněží a knežky se zajímají o astrologii, věštění a předvídání budoucnosti. Kněžky jsou také léčitelky, znají tajemství bylin a přípravy léčivých nápojů a zejména ženy za nimi přicházejí se svými obtížemi.

Strašlivý vlk je divokým původním božstvem. Je to pán divoké přírody, širé země a nespoutané síly. Je bohem zimy, lovu, soupeření a boje, ale také bohem mužské plodnosti a, překvapivě, i patronem a ochráncem rodiny - tak jako vlk žije se svou smečkou a stará se o ni, tak usedlí Kněží vlka stráží svou komunitu a starají se o ni. Kněží Vlka uchovávají dávnou moudrost Divočiny, sami jsou spíše válečníky a lovci než mudrci. Mají velmi blízko k lesním elfům a obvykle to bývají oni, kdo s nimi jednají.

Posledním "velkým božstvem" je Přadlena, záhadná a tajemná bytost, která podle legendy přede u kolovratu a spřádá nitky Osudu. Je němá a hluchá a nikdo neví, jaká tvář se skrývá pod kapucí. Přadlena je bohyní Času a Smrti. Je nestrannou soudkyní, kterou není možné zmanipulovat nebo si jí naklonit. Je bohyní neodvratného a nezměnitelného. Její kněží vedou pohřební rituály a starají se o pokoj zesnulých a zároveň jsou soudci - tvrdí se o nich, že dokáží odhalit lež a nebo přimět pouhým pohledem dotyčného mluvit pravdu.

V lidské kultůře je ovšem spousty dalších mnohem starších bohů, jejiž prastaré svatyně jsou zarostlé mechem. Víra v tyto bohy byla nahrazena ve víru v jejich mladší následovníky a tak se tito boho povětšinou od lidí odvrátily a i když se mezi nimy najdou tací jenž je uctívají, pro nedůvěru v lidi a jejich chatrnou víru nevydržející několik staletí, jim starší neprokazují svou vůli. Existují legendy vyprávějících o lidech jenž si tyto bohy opět naklonily a získaly tak moc přesahující tu dnešní. Někteří dokážou stáhnout nemoce a brouky z přírodních rostlin a stromů, jiní snad dokonce mohou zmizet z tohoto světa a vkročit do světa bohů kde je mu dopřána audience... Ale co je na tom pravdy nikdo neví. Obecně platí, že lidé vyznávající některýho z těchto bohů se snaží nijak na sebe neupozorňovat nebo se za víru stydí a tak falešně uznávají mladší bohy. Což ovšem staří bohové nedokážou lidem odpustit a mladý bohy za to proklínaj.... O výzkumu prastarých božstev se starají skupiny lidí jejiž poznatky lze dočíst v jejich knihách (např: Pavoučí bohyně)

Jazyk a jména
Lidé měli původně mnoho jazyků, které se postupně promísily v jeden jediný, ovlivněný byl Starým jazykem, ale později i řečí nomádů na Tarigarosu a elfským jazykem. Lidská jména proto mají mnoho podob a tvarů a jejich původ a význam může být obtížné dohledat. Oproti tomu příjmení bývají často soudobá a představují spíše přízviska, vyjadřující čím dotyčný je.

Jeden starý jazyk se přesto uchoval v téměř nezměněné podobě, nazývaný je "stará řeč" a je především doménou učenců a církve Slunce. Původně byl jazykem jednoho z nejrozvinutějších kmenů, kmene, který první vynalezl písmo. Tehdejší kněží Slunce si zakládali na vzdělanosti a proto se jazyk rozšířil mezi jejich řady. V době, kdy se již jazyk sjendotil, církev rozhodla zachovat "Starou řeč" pro vnitřní potřeby, stala se tak jakýmsi církevním jazykem. Během Věku Království bylo v módě, že si staré šlechtické rody dávaly jména vycházející ze Staré řeči a pozměňovali si jména. Napříklat Pert Whitelion se nazýval Perthonius Leonem-Album. Tento zvyk a tradice po exilu na Tarigaros ztratila na oblibě, přesto se lze dodnes setkat se Starým jazykem ve jménech i ve starých knihách.

Magie
Dříve, ve Věku Kmenů byla magie považována za něco strašlivého, projev moci bohů a démonů. Kdo ovládal magii byl ve středu dění, často vůdcem kmene nebo kmenovým šamanem a měl takřka neomezenou moc. Postupem času, jak lidé budovali civilizaci a hromadili poznatky zjistili, že některé druhy magie jsou opravdu spjaté s vírou, zatímco jiné, zejména ovládání živlů jsou věcí přirozeného nadání a talentu. Začalo období, kdy byli čarodějové přísně kontrolováni, v některých částech země až pronásledováni. Takové jednání vyústilo ve velké nepokoje a boj čarodějů proti představitelům moci. Po několik staletí byli čarodějové nuceni skrývat se a vyučovat své umění potají.

To se změnilo, když vypukla Válka o Trůn. Princ Rembertovi byly učiněny nabídky čarodějů, kteří se chtěli přidat k boji na jeho stranu. Ovšem Princova pýcha a strach o jeho popularitu, kdyby nabídku přijmul ho donutily odmítnout. Ovšem když bylo jasné že válku prohrál nabídku přijal výměnou za uznání jejich práv a volné užívání magie. Přestože se drtivá věčina čarodějů přidaly na Rembertovu stranu již toho moc nezmohly. Sice vyhrály pár bitev a zmenšily počet obětí na jejich stranách, ovšem kvůli přesile prohrály boje o strategicky důležitá místa a tak nakonec byl princ donuce Kapitulovat a odejít do vyhnanství spolu s čaroději, kteří by jinak byly naháněni a vražděni ve velkém za využití magie vůči druhé straně. Po tomto počinu však Princ již čarodějům zcela důvěřoval a přestože nevyhrály uznal jejich práva a spolů s pár nejmocnějších čarodějů sepsaly základní pravidla k užívání magii na veřejném prostranství. Magie nyní nebyla zakázana, jen byla v blízkosti vesnic kontrolována. Přesto to některé lidi neukojilo a dál se čarodějům stranily. Ti však mezi tím vypomohli při budování vesnic a měst a byly nedílnou součástí při boji s nomády. Většina lidí je začaly brát jako sobě rovné, začaly si snimy vytvářet přátelství, lásky, rodiny... Už bylo učiněno několik pokusů o vytvoření nějaké organizace, která by čaroděje zašťiťovala, ale každý takový pokus ztroskotal. Čarodějové se stále vyhýbají větší organizaci, obávají se, že taková instituce by jim jen nasadila okovy. Vzhledem k jejich malému počtu a zvyku toulat se, je celkem obtížné na čaroděje narazit. Umění se předává z mistra na učedníka a k prostým lidem se tak dostanou jen všemožné zkazky a povídačky.

Více o lidském objevení magie najdete v legendách Archianes